Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
„Horrifying fecal demons Rising up out of the caverns below Dark robotic astral zombies Eating the peasants who live in Glasgow“
Angus McFife se vrátil na křídlech GLORYHAMMER a čelí takovým hrůzám, že to ani slovy vypovědět nelze. Jeho statečnost a multiuniversální sláva však potřebují přesně takové výzvy – kdo jiný než korunní princ království Fife by si dokázal poradit se strašlivým mezigalaktickým vírem, v jehož obludných zákrutách již mnozí nalezli jistou smrt? Kdo jiný by dokázal cestovat v čase tam i zpět a neustále přitom potírat ze všech stran dorážející zlo tak černočerné, že ani nejbližší černá díra se mu nemůže podívat do očí?
Ale o tom zkrátka GLORYHAMMER jsou. O výzvách tak velkých, že jich vlastně dnešní doba ani není hodna. Vždyť jak by se také jinak mohli těšit takové pozornosti, jaké se dnes těší, navzdory tomu, že hudebně zcela bezostyšně oslavují dávné metalové devadesátky a v textech nastavují fejetonové zrcadlo všem fantasy – heroic klišé, co jich jen kdy velký kovový otec seslal na tuto nehodnou Zemi?
Album „Legends From Beyond The Galactic Terrorvortex“ proto přináší plné hrsti poctivé heavymetalové zábavy, které zřejmě není v současných podmínkách rovno. Už potřetí v krátké historii kapely, a přestože v průběhu úvodních poslechů to tak nevypadalo, znovu podobně plnohodnotným způsobem. Bratrstvo vesmírné pracky a především jeho náčelník Dlouhý Kryštof jsou zkrátka neodolatelní ve své původní kovové urputnosti, s jakou hrají přesně tak, že před dvěma desetiletími by na ně regulérně přísahal celý svět, s jakou vrší melodie a refrény tak, že sice máte pocit, že jste to už slyšeli stokrát, ale stejně si nakonec musíte dupnout do rytmu, a s jakou to také všechno balí do potutelného ironizujícího úsměvu, roztaženého od metalového ucha k metalovému uchu.
Kolikrát si zařveš k nebesům, tolikrát jsi metalistou
Recept je to možná jednoduchý, ale každý na něj rozhodně nestačí. Ale král kovových klišé Christopher Bowes, to je zkrátka kapitola sama o sobě, a ten s GLORYHAMMER momentálně žije svůj velký příběh (kolikrát bych řekl, že už daleko větší, než jeho původní domoviště ALESTORM), v němž se mu možná povedlo něco, v co sám ani původně nedoufal. Ale opak je pravdou a další vzepětí tvůrčích sil britsko – švýcarské sebranky svědčí o unikátnosti jejich metalového koktejlu na soudobých metalových kolbištích.
Až na „Power Of The Laser Dragon Fire“, která nejspíš funguje jako výjimka potvrzující pravidlo, je tak nové album až po raketovou špičku plné barevného a výpravného power metalu, jenž si v hitovém potenciálu jen tak s nikým nezadá. Významný podíl na tom jistě nese jedinečný zpěvák Thomas Winkler a stejnou měrou se vám do paměti zapíšou i Bowesovy orchestrace, které jsou mnohde jednoduše úžasné (jako třeba v „Legendary Enchanted Jetpack“, kde vás šťavnaté trumpetové fanfáry zbaví jakýchkoliv pochybností o ústupcích pravé metalové kytaře). Vrcholů album přináší hned několik, ale mám jisté podezření, že přes velmi silný úvodní triumvirát se tentokráte základní těžiště úspěchu přesunulo k trojici jiné – „Gloryhammer“, „Hootsforce“ a „Battle For Eternity“. Tady se, přátelé, ve výhrůžném gestu znovu zvedají astrální kladiva proklatě vzhůru a lámou skály pouhopouhým čistým zvukem.
Ale takový už je život hrdinů, bojujících každý den nejen své vlastní megabitvy. Rakety jaderné spravedlnosti však už mají definitivně zacíleno a tak přes možné drobné potíže s faxem můžeme s klidem odjistit i tuhle nejnovější pojistku vesmírné metalokracie. Power metal non plus ultra!
1. Into the Terrorvortex of Kor-Virliath
2. The Siege of Dunkeld (In Hoots We Trust)
3. Masters of the Galaxy
4. The Land of Unicorns
5. Power of the Laser Dragon Fire
6. Legendary Enchanted Jetpack
7. Gloryhammer
8. Hootsforce
9. Battle for Eternity
10. The Fires of Ancient Cosmic Destiny
Možná již ne tolik překvapující, jako byl svého času předchůdce, stále však královsky bavící vesmírný let power metalu nejvyšší jakosti.
1. července 2019
Dalas
7,5 / 10
Ještě před pár lety bych se podobnou muzikou ani nezabýval. Člověk však míní a život mění. Ignorovat tohle intergalaktické dobrodružství by totiž znamenalo hrubé podcenění hrdinských činů Anguse McFive třináctého a jeho věrných. Nebýt jejich nasazení, už jsme dávno v područí proradného Zargothraxe. Pravda, celé je to poněkud průhledné a vykopnstruované, ale na druhou stranu nepříliž vážně se tvářící, tak proč vlastně ne? Když k tomu přidáme slušné (leč možná už trochu kolovrátkové) melodie a stále dobrou zásobu hitů (GLORY!!-HAMMER!!!), můžeme v klidu oprášit ono pověstně "do třetice všeho dobrého".
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.